Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника

Навчально-науковий інститут мистецтв

Кафедра управління соціокультурною діяльністю, шоу-бізнесу та івентменеджменту

ДИПЛОМНА РОБОТА

першого бакалаврського рівня

на тему: «Культурна спадщина Болехівської ОТГ: шляхи використання у соціокультурній сфері»

Виконала: студентка IV курсу,

групи МСДз-41

спеціальності 028 «Менеджмент соціокультурної діяльності»

Терлецька О.С.

Керівник к.н. з держ. упр., доц.

Маланюк Т.З.

Рецензент: Маланюк Т.З.

Івано-Франківськ – 2024 р.

ЗМІСТ

ВСТУП	3

РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИКО-МЕТОДИЧНІ ОСНОВИ ДОСЛІДЖЕННЯ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ БОЛЕХІВСЬКОЇ ОТГ	6

1.1. Особливості формування території Болехівської ОТГ	6

1.2. Наукові дослідження культурної спадщини Болехівської ОТГ	11

РОЗДІЛ 2. АНАЛІЗ ПОТЕНЦІАЛУ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ БОЛЕХІВСЬКОЇ ОТГ	18

2.1. Пам’ятки історії	21

2.2. Архітектурна спадщина	26

2.3. Мистецькі пам’ятки	26

РОЗДІЛ 3. ШЛЯХИ ВИКОРИСТАННЯ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ БОЛЕХІВСЬКОЇ ОТГ ДЛЯ РОЗВИТКУ СОЦІОКУЛЬТУРНОЇ СФЕРИ	27

3.1. Проблеми збереження культурної спадщини Болехівської ОТГ	27

3.1. Напрями використання культурної спадщини Болехівської ОТГ	27

ВИСНОВКИ	27

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ	27

ДОДАТКИ	32

ВСТУП

Актуальність теми. Соціокультурна сфера є ключовим аспектом суспільного життя, охоплюючи в собі не лише культурні та мистецькі аспекти, але й соціальні взаємовідносини, традиції, та способи життя спільноти. Вона визначає ідентичність та самосвідомість громадян, сприяє їхньому розвитку та збереженню унікальних культурних цінностей. На теренах Болехівської ОТГ зберігається розмаїття історичних пам'яток, традицій та мистецтв, яке може слугувати не лише джерелом патріотизму, але й ефективним інструментом для соціального розвитку. Використання культурної спадщини у соціокультурній сфері може стати каталізатором розвитку туризму та створення нових робочих місць. Проектні ініціативи, спрямовані на збереження та популяризацію цієї спадщини, сприятимуть формуванню позитивного іміджу та привертанню інвестицій у соціальні та культурні програми. Крім того, враховуючи потенційну взаємодію між місцевим населенням та туристами через культурні та історичні події, можна сприяти підвищенню свідомості та обізнаності місцевого населення, сприяючи таким чином їхньому активному участь у соціокультурному житті громади.

Таким чином, використання культурної спадщини Болехівської ОТГ у соціокультурній сфері є не лише проблемою збереження історичної спадщини, але і ключовим фактором для сприяння сталому соціокультурному розвитку, залучення інвестицій та зміцнення спільності на основі унікальності та традицій даної території.

Об’єкт дослідження особливості формування території Болехівської ОТГ.

Предмет дослідження аналіз потенціалу культурної спадщини Болехівської ОТГ.

Мета дослідження культурна спадщина Болехівської ОТГ: шляхи використання у соціокультурній сфері.

Завдання дослідження:

- розглянути особливості формування території Болехівської ОТГ;

- дослідити наукові дослідження культурної спадщини Болехівської ОТГ;

- вивчити пам’ятки історії;

- проаналізувати архітектурну спадщина;

- вивчити мистецькі пам’ятки;

- розкрити проблеми збереження культурної спадщини Болехівської ОТГ;

- описати напрями використання культурної спадщини Болехівської ОТГ.

Стан наукової розробки. На сьогоднішній день єдиною науковою працею в жанрі історії міста Болехів є краєзнавча робота Р. Скворія «На Болехівських видноколах». У цьому творі, побудованому на основі різноманітних документів та експонатів Музею історії міста Болехова, автор розглядає історичний розвиток міста та його околиць від часів заснування до кінця 1920-х років. Робота включає в себе інформацію про походження назви міста, його розвиток під час польської та австрійської держав, а також деталі про громадських діячів Болехова на протязі різних історичних періодів.

Окрім того, важливий внесок у вивчення історії Болехова та його культурної спадщини зробив івано-франківський історик та краєзнавець П. Арсенич, який видав книгу «Родина Озаркевичів» у 1998 році. Ця праця присвячена родині Озаркевичів, головою якої був священик І. Озаркевич, активний учасник громадського руху та аматорського театру на Коломийщині. П. Арсенич розглядає їхню роль у культурному житті Галичини та Болехівського краю, що надає змогу зрозуміти значущість цієї родини для регіонального розвитку.

Також слід відзначити дослідження інших краєзнавців, таких як Андрій Бедрій, М.Борис, Д. Юсип, І. Ярич, а також спільну працю «Історія Долини». Їхні труди доповнюють уявлення про історію та культуру Болехова, а їхні науково-популярні праці, розміщені на різних електронних ресурсах, слугують додатковими джерелами для отримання інформації.

Методи дослідження. Для досягнення мети дослідження використано широкий спектр сучасних методів та підходів. У дослідженні використано статистичні методи, методи порівняльного аналізу та узагальнення даних, історичний метод, методи теоретичного узагальнення, системного аналізу, аналізу й синтезу, структурно-функціональний метод, методи індукції та дедукції.

Практичне значення одержаних результатів. Отримані результати дослідження культурної спадщини Болехівської ОТГ мають пряме практичне значення для розвитку громади. Ці дані слугують основою для розробки стратегій збереження та реставрації історичних пам'яток, сприяючи створенню туристичних маршрутів та розвитку туристичної інфраструктури. Крім того, результати дослідження надають можливість формувати культурно-освітні ініціативи, спрямовані на підвищення обізнаності та патріотичного виховання мешканців. Це сприяє інтеграції культурної спадщини в сучасну соціокультурну сферу та зміцненню ідентичності громади. Завдяки отриманим даним вирішуються практичні проблеми збереження культурних цінностей, сприяючи розвитку території та створенню унікального образу для привертання туристів. Таким чином, результати дослідження мають важливе значення для сталого розвитку та підвищення якості життя громади Болехівської ОТГ.

Структура роботи складається зі вступу, трьох розділів, висновків, списку використаної літератури та додатків.

РОЗДІЛ 1. ТЕОРЕТИКО-МЕТОДИЧНІ ОСНОВИ ДОСЛІДЖЕННЯ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ БОЛЕХІВСЬКОЇ ОТГ

1.1. Особливості формування території Болехівської ОТГ

Болехівська об'єднана територіальна громада (ОТГ) становить важливий соціально-економічний та культурний центр, зближуючи різноманітні аспекти та ресурси унікальної місцевої спільноти. Особливості формування території Болехівської ОТГ відображають багатогранність її історії, природних умов та соціокультурних впливів, що створюють основу для розвитку та виражають унікальність даного регіону. У цьому контексті, розгляд особливостей формування території є важливим етапом для розуміння її ідентичності та потенціалу для подальшого розвитку.

Болехів, заснований ще в давні часи, має свої коріння в епоху Київської Русі, де існувало давньоруське поселення. Перша відомість про Болехів датується 1371 роком, коли в історичних документах зазначено його під назвою «Болех Валаський». Ця інформація зафіксована в грамоті угорської королеви Єлизавети. В околицях Болехова збереглися топоніми, такі як Баня і Борсуків ліс, які відзначаються соляними джерелами. З XV століття згадки в історичних джерелах вказують на те, що Болехів сформувався як поселення із двох сіл — Болехова Волоського та Болехова Руського, розташованих вздовж річки Сукілі[].

У початку XVI століття містом Болехів володів Міколай Ґудзімські, який створив умови для отримання Маґдебурзького права у 1603 році. Упродовж XVI-XVIII століть Болехів входив до складу Речі Посполитої. Населення міста включало євреїв, які оселилися тут ще до XVII століття. У 1601 році у Болехові існував єврейський квартал, де була побудована синагога. Міколай Ґедзімській, власник міста, у 1612 році надав єврейській громаді привілей на землю під кладовище і синагогу. Після знищення першої дерев'яної синагоги в 1670 році, владика Георгій Львівський надав фінансову допомогу для відновлення єврейської частини міста. Громада отримала привілеї від Миколая Ґєдзінського, засновника міста, що гарантували їм рівні права з християнами та звільнення від певних податків. У XVIII столітті єврейська громада Болехова стала автономною, увійшла до кагалу та Вааду, охоплюючи всю Річ Посполиту. Більшість євреїв займалися торгівлею сіллю, обміном грошей і позичками, визначаючи економічний образ їхнього життя[].

Панування родини Гедзінських у Болехові завершилося на початку XVIII століття. Достовірні джерела, зокрема зображення на гербі міста, вказують на те, що окремі частини Болехова перейшли у власність шляхетських родів Любомирських, Понятовських та Потоцьких.

У 1772 році Болехів, разом із іншими територіями Східної Галичини, увійшов до складу Габсбурзької монархії. У 1789 році Йоахім Потоцький змушений був передати свої власні землі, включаючи частину Болехова з солеварнею, австрійському урядові, який узяв під свій контроль процес виробництва солі. Австрійська влада в 1783-1784 роках заселила значну групу німецьких поселенців у Болехові. Під час імператора Йосипа II влада спрямовувала зусилля на регулювання економічної та правової ситуації у місті, включаючи спроби залучити єврейське населення до земельного господарства.

У цей період було засновано колонію «Новий Вавилон», призначену для 10 єврейських родин, кожна з яких отримала 12 акрів землі. Єврейським фермерам надавали матеріали для будівництва, але вони повинні були сплатити за землю та інструменти. Незважаючи на спочатку підтримку з боку місцевої єврейської громади, колонія «Новий Вавилон» стикнулася з невдачею через непридатність землі та невигідні умови[].

У кінці XVIII століття у Болехов прийшло Гаскала, єврейське Просвітництво, яке розквітло у 80-тих роках XVIII століття під впливом європейського Просвітництва. Прихильники Гаскали прагнули до розвитку світської єврейської освіти, активно виступали за культурну та соціальну асиміляцію, а також противилися пануванню ортодоксії в єврейському житті. Їхні постулати щодо світського навчання співпадали з планами австрійських владарів, які також прагнули асимілювати євреїв. У цей період було введено обов'язкову шкільну освіту для єврейських дітей. Спочатку великодушності до цих правил не виявлялось, що змусило владу посилити контроль. Як результат, з'явилось багато німецьких шкіл, зокрема для євреїв, і єврейські діти були обов'язані отримувати освіту в німецьких школах, щоб мати право відвідувати хедер. У Львові були створені спеціальні семінари для єврейських вчителів, фінансувані з єврейських податків, а інспектором у єврейській школі став чеський маскіл Герц Гомберґ[].

У 1910 році Болехів налічував 4000 мешканців, з яких 78% становили євреї, визначаючи його як місто з найбільшою кількістю єврейського населення в Галичині. Під час Першої світової війни більшість євреїв емігрували, і до міжвоєнного періоду їх кількість становила всього 25% від загального числення міста. У цей час євреї в основному займались торгівлею та працювали на фабриках[].

Під час ІІ світової війни, під радянською окупацією, всі єврейські інституції були розпущені, економічна ситуація погіршилася, і після вступу нацистів до міста розпочалося переслідування та примусова праця євреїв. Погроми та антиєврейські заходи призвели до еміграції багатьох євреїв, а під час нацистської влади сталося масове вбивство євреїв у Болехові[].

28-29 жовтня 1941 року в Болехові відбулася перша акція, під час якої було затримано та закатовано численних євреїв, інтелігенцію переважно загнали в будинок Червоної армії, а пізніше транспортували до місця екзекуції в околиці Танява (Івано-Франківська область), де розстріляли 750 осіб. Під час цих подій глава Юденрату, Руфензейн, скоїв самогубство. На кінець 1941 року Шіндлер став головою Юденрату.

Євреї, які вижили після першої акції, були направлені до ґетто в Болехові, яке не було замкнутого типу, але обмежувало можливість покидати його територію лише для виконання примусових робіт. У квітні 1942 року на єврейському цвинтарі у селі Довжка відбулася друга акція, під час якої розстріляли 450 євреїв[].

У червні 1942 року в Болехові і довколишніх селах проживало 4281 єврей, з яких 1588 виконували примусові роботи. У серпні того ж року до Болехова були переселені євреї з інших населених пунктів. Третя акція відбулася 3-5 вересня 1942 року, під час якої сотні євреїв були відправлені до Стрия та далі до табору смерті у Белжеці. Після цього в місті залишилося близько 2500 євреїв[].

У жовтні-листопаді 1942 року частина євреїв була вивезена до Стрия, залишившись у Болехові 1748 єврейських робітників. В грудні 1942 року ці робітники були переведені до Кошар разом із ліквідацією ґетто. У липні 1942 року, під час четвертої акції, німці розстріляли залишених в місті євреїв, яких поховали на єврейському цвинтарі в Болехові. Того ж часу євреї, вивезені до Стрия, також були розстріляні.

У 1765 році у місті Болехов проживало 1300 євреїв. Згідно зі статистикою, їхнє число зростало протягом наступних років: у 1859 році єврейське населення збільшилося до 2700 осіб, що становило 73% загального населення; у 1890 році вже було 3323 євреї, а в 1921 році їхній чисельний показник становив 2433 осіб, або близько 80% від загального населення міста. На початку Другої світової війни, у 1939 році, у Болехові проживало 2986 євреїв[].

Зазначено, що в 1910 році з 4 000 мешканців Болехова 78% складали євреї, що робило місто одним із лідерів за цим показником в Галичині. Проте сучасно, на відміну від минулого, в Болехові відсутні єврейські мешканці, останній з яких залишив місто в 2003 році.

У 1944 році Болехів став районним центром Болехівського району, але цей район був ліквідований в 1964 році, і Болехів приєднано до Долинського району. У 1993 році Болехов отримав статус міста обласного підпорядкування. Також, у 1990 році в місті встановлено пам'ятник жертвам Другої світової війни.

Станом на 1947 рік місто Болехів залишалося центром однойменного району та входило до складу міст районного підпорядкування. У складі Болехівського району об'єднувалися різні адміністративні одиниці, такі як Болехівська міська Рада та ряд сільських Рад, включаючи Бубнищенську, Витвицьку, Горинську, Гошівську, Гузіївську, Кальнянську, Козаківську, Липівську, Лужківську, Міжрічанську, Поберезьку, Поляницьку, Розточківську, Слобода-Болехівську, Станковецьку, Сукільську, Танявську, Тисівську, Тяпченську і Церковнянську[].

Болехів лишався районним центром до періоду нової адміністративної реформи, що почалася з перейменування обласного центру Станіслава на Івано-Франківськ та відповідно Станіславської області на Івано-Франківську. Це було визначено указом президії Верховної Ради Української РСР від 9 листопада 1962 року[].

Несприятливим моментом для Болехова стало його включення до укрупненого Калуського району, яке стало результатом укрупнення сільських районів Української РСР у 1962 році. Подальші зміни в адміністративно-територіальному устрої області призвели до створення Долинського району з центром у місті Долина відповідно до указу Президії Верховної Ради УРСР від 4 січня 1965 року[].

Однак у 1993 році відбулося нове змінення статусу Болехова. Згідно з постановою Верховної Ради України від 21 жовтня 1993 року, місто отримало статус міста обласного підпорядкування, і його вивели зі складу Долинського району. Ця перепрофілювання визначило нову роль Болехова як міста зі значущим адміністративним статусом у Івано-Франківській області. Також з 2015 по 2020 роки було утворено Болехівську об’єднану територіальну громаду, яка включала ряд сільських громад та займала площу 287,66 кв. км[].

Сучасний адміністративний устрій враховує динаміку змін, які відбулися в історії міста, його роль як районного центру і, врешті-решт, як міста обласного підпорядкування.

Таким чином, особливості формування території Болехівської об’єднаної територіальної громади (ОТГ) свідчать про перебіг адміністративних трансформацій у місті та його околицях. Зазначене утворення громади стало результатом процесу добровільного об’єднання територіальних громад згідно із Законом України «Про добровільне об’єднання територіальних громад».

Однією з ключових особливостей є включення до складу Болехівської ОТГ різних сільських рад та міської ради, що виявляється у її значущій площі — 287,66 кв. км. Це вказує на велику територіальну розповсюдженість громади, яка включає в себе як міські, так і сільські території. Також важливою особливістю є те, що формування громади відбувалося в контексті загальнонаціональних реформ і укрупнення сільських районів. Зазначені зміни сприяли створенню об’єднаної територіальної громади та надавали їй статусу важливого адміністративного центру в Івано-Франківській області.

Отже, Болехівська ОТГ є результатом ефективного об’єднання міських та сільських територій з метою покращення управління, сприяння соціально-економічному розвитку та забезпечення ефективної адміністративної служби населенню.

1.2. Наукові дослідження культурної спадщини Болехівської ОТГ

Болехівська об’єднана територіальна громада (ОТГ), розташована в передгір'ях Українських Карпат, збагачена багатовіковою історією та культурною спадщиною. Ця область, що включає як міські, так і сільські території, привертає увагу науковців своєю унікальною архітектурою, традиціями та історичним спадком, що знаходить відображення в численних дослідженнях культурної спадщини. Аналіз цих аспектів дозволяє краще розуміти важливість та внесок Болехівської ОТГ у збереження та вивчення національної культурної ідентичності.

Наукові дослідження Болехівщини знайшли плідну ґрунтову у високоосвічених та видатних представників громадської діяльності української інтелігенції, які поклали свої зусилля на вивчення різноманітних аспектів регіональної історії та культури. Іван Франко, великий український письменник і громадський діяч, виявив глибокий інтерес до дослідження історії Болехова, спрямовуючи своє пізнання на виявлення та вивчення національного культурного спадку[]. Паралельно до І. Франка, інші видатні постаті, такі як М. Павлика, Л. Гузар, В. Левицький-Лукич, Н. Кобринська, родини Озаркевичів та Окуневських, О. Кобилянська, Т. Горникевич-старший, О. Дучимінська, П. Зволинський та Г. Лисинецький, принесли свій внесок у науковий облік історії та культурної спадщини регіону. Краєзнавці, такі як М. Васильчук, Р. Горак, Р. Кирчів, Ф. Погребенник, В. Полєк та Р. Скворій М.Вагилевич, глибоко поглибили свої дослідження, вивчаючи географічні, етнографічні та інші аспекти життя Болехівського регіону. Їхні труди виступають як важливий джерело для розуміння минулого цієї землі та її внеску в формування культурного обличчя України[]. Болехів, що своєю історією налічує віддалені часи 1387 року, визначався різноманітністю свого розвитку під владою Польського королівства, Речі Посполитої та Австрійської імперії. Кінцем XIX століття місто вже мало виражений профіль промислового центру. В цей період тут успішно функціонували сольові кустарні солеварні, що виробляли сіль. Промислові підприємства облаштовували гарбарські майстерні для виготовлення возів, тартаки та деревообробні підприємства, де виробляли дерев'яну тару, сірникова фабрика, та інші[]. Місто поділялося на дві основні частини – Шляхетчину, яка включала центральні вулиці заможних городян, і Болехів Руський, що включав села, такі як Волоське Село та інші, які в подальшому були включені до міста.

Важливо відзначити, що у цей період основною складовою частиною чотиритисячного населення центрального Болехова було єврейське населення. У 1890 році саме місто нараховувало 4181 мешканця, з яких понад половина були євреями. Вони спільно із представниками інших етнічних груп складали колоритне суспільство, в якому кожна група вносила свій внесок у розвиток міста та його культурне життя.

В. Левицький, відомий також як Василь Лукич у літературному середовищі, визначався як видатна постать в інтелігенції Болехова. Ще на етапі студентства він активно займався літературною та редакційною діяльністю, був членом студентського гуртка при редакції журналу «Друг» і публікував свої твори в львівських виданнях, таких як «Ластівка», «Діло», «Правда». Левицький-Лукич дружив із відомими постатями львівського українського студентського середовища, зокрема з Іваном Франком, Михайлом Павликом, Остапом Терлецьким[].

У 1880-х роках він став головним редактором ілюстрованих календарів та альманахів, що видавало товариство «Просвіта». У 1880 році в журналі «Зорі» він опублікував працю про народну поетку Марусю Чурай з часів козаччини, а 1881 році спільно з І. Франком та І. Белеєм підготував до друку збірку «Руська Антологія». Пізніше, у Болехові, Левицький-Лукич займався нотаріальною практикою, продовжуючи свою літературну та літературознавчу роботу під підтримкою видатних постатей того часу[]. У 1886 році родина Левицьких залишила Болехів. Володимир Левицький-Лукич перемістив свою професійну діяльність ближче до Львова і понад 30 років працював нотаріусом у містечку Винники. В цей період його дружина продовжила літературну та громадську діяльність, зокрема в захисті прав українського жіноцтва. Цей аспект її діяльності був започаткований ще у Болехові та пов'язаний із знайомством та спілкуванням із Наталією Кобринською, засновницею українського жіночого руху.

На думку дослідниці А.Швець, у середині 1880-х років Н.Кобринська стала символом «покоління Франка» та активно долучилася до розвитку емансипаційних тенденцій, реформаторського світогляду та ідеології. Під впливом І.Франка Кобринська зацікавилася ідеями жіночого руху та долучилася до роботи з питань європейського фемінізму. Її власна літературна діяльність та співпраця з політичним крилом радикалів під керівництвом І.Франка були присвячені цьому напряму[]. Н. Кобринська прибула до Болехова через переїзд свого батька, священика Івана Озаркевича, та його родини. І.Озаркевич був неординарною постаттю в історії Галичини, який активно працював на підтримку та розвиток українського селянства. Він обіймав посади священика, був деканом та головою повітової ради, тричі обирався депутатом до австрійського парламенту та Галицького крайового сейму, а також сприяв розвитку народної шкільної освіти.

П.Арсенич описує І.Озаркевича як високоосвічену та інтелектуальну особистість, що була центром свідомого та прогресивного українства в Болехові. І.Озаркевич володів кількома європейськими мовами, мав власну значну бібліотеку різноманітної літератури. Він активно залучав дорослих до громадської праці, поширював освітні зібрання «Руської Бесіди» та пропагував здоровий спосіб життя та відмову від алкоголю. Як австрійський депутат, він виступав за відкриття єпископської кафедри в Станіславові та розвиток національної освіти українською мовою[].

Його переїзд до Болехова у 1884 році сприяв піднесенню громадської праці та розвитку культурних та освітніх ініціатив серед місцевих українців. Відомий своєрідним «руськими Атенами», Болехів став притулком для українських культурних та громадських діячів, а сам І.Озаркевич став центральною фігурою цього культурного центру. Щоб залучити багатьох українців до культурного життя, І.Озаркевич здійснив ініціативу зі створення церковного братства в Болехові. Участь в ньому брала не лише інтелігенція. Діяльність цього братства сприяла відкриттю освітніх гуртків при церкві, де можливість навчання отримали не лише діти міщан і селян, а й дорослі. Разом із своїм батьком, І.Озаркевичем, до Болехова переїхала його донька Н.Кобринська-Озаркевич. Після несподіваної смерті її чоловіка, вона відмовилася від повторного одруження та присвятила себе громадській справі. І.Озаркевич відвіз доньку до Відня, де вона зустрілася з членами Товариства українських студентів «Січ». Там Н.Кобринська ознайомилася з літераторами та відомими особистостями. Пізніше, у Болехові, до неї завітують віденські «січовики», розширюючи культурний коло місцевої інтелігенції[]. Для О. Кобилянської атмосфера вдома Озаркевичів в Болехові вражала своєю відмінністю від консервативного духу Буковини та наскрізь інтелектуальним оточенням. Вона вражається соціальною активністю місцевих діячів, які приділяли увагу суспільним питанням. О. Кобилянська висловлює враження від атмосфери Болехова так: «Багато говориться про соціальні права й літературу, а головне про жіноче питання-багато дечого я чую перший раз і хочу собі це добре запам’ятати». Вона приємно здивована вживанням української мови інтелігентними верствами як у побуті, так і в громадських справах[].

Наприкінці XIX століття місто Болехів мало обмежену кількість українських інтелігентів, які, незважаючи на свої професійні обов'язки, почали активно займатися громадською справою. Серед них були Л. Гузар, В. Левицький-Лукич, його дружина О. Левицька, а також місцеві лікарі. Значний вплив на розвиток громадського життя українців мав переїзд до Болехова священика І. Озаркевича. Його дім і родина привертало видатних діячів Галичини, зокрема І. Франка та його близьких друзів. Місто стало центром уваги тогочасної інтелігенції, перетворившись на духовний фокус українського середовища. Важливу роль у цьому відіграла Н. Кобринська, засновниця першої української жіночої організації, ідеї якої знайшли підтримку у інших українських активісток, зокрема О. Кобилянської[].

На початку XX століття в Болехові спостерігалася позитивна тенденція до покращення ситуації в освіті та загалом у місті. Зміни в значній мірі були обумовлені перебудовою міста, включаючи відновлення міської ратуші, де розташовувався магістрат. Релігійний та освітній аспекти особливо акцентували увагу. Завершилося будівництво кам'яної церкви, ініційоване священиком І. Озаркевичем, поруч з якою споруджено двоповерхову дерев'яну дзвіницю, яка стала місцем зустрічей для діячів церковного братства та недільної школи для дорослих.

Болехів залишався адміністративним центром судового повіту з різними урядовими установами, такими як поліція, пошта, повітовий суд, повітовий податковий уряд, нотаріат, різні позичкові і фінансові установи, каси ощадності. Різноманітні громадські товариства, такі як «Сокіл», об'єднували працівників солеварень та робітників шкіряного заводу. Також існувала інженерна спілка. Були споруджені відповідні приміщення для різних товариств і релігійних організацій, включаючи будівлі для «Сокола», української церкви та євангелістської кірхи[]. Ці зміни в житті міста в значній мірі були визначені приїздом священика І. Озаркевича, який привертав увагу відомих діячів Галичини, включаючи І. Франка та його співробітників. Освітні та громадські ініціативи гравали велику роль у розвитку культурного та соціального життя українців у місті, сприяючи створенню сприятливого середовища для громадської діяльності. Даний аналіз стану справ у Болехові на початку XX століття зроблений на основі дослідження Б. Савчука у його праці «Просвітницька та соціально-економічна діяльність українських громадських товариств у Галичині: (остання третина ХІХ – початок ХХ ст.)».

Історія Болехова нерозривно пов'язана з видатною постаттю Р Скворія - невтомного дослідника, публіциста, літератора, митця і громадського діяча. Саме тут він сформував свій талант і присвятив безліч годин наполегливій праці, розвиваючи міський музей та присвячуючи йому свою сумлінну увагу.

У кінці 80-х - на початку 90-х років минулого століття, коли в Україні розпочалися державотворчі процеси, Р. Скворій виявився одним з найактивніших учасників і лідерів на Болехівщині. Його переконання у важливості вільної і незалежної держави втілювалося в життя, і він відігравав ключову роль у відродженні «Просвіти» і утворенні Союзу українок, сприяючи їхній співпраці з освітніми та культурними установами[]. Болехівська громада об'єднувалася в бажанні відродження духовності, історичної пам'яті та культурної спадщини, намагаючись стати частиною української нації. Ці прагнення виявлялись у численних мітингах, вічах, вшануванні визначних постатей краю та у святкуванні різних ювілеїв. Однією з найвидатніших подій стало відкриття пам'ятника Наталії Кобринській у червні 1990 року. Цьому події була присвячена пісня «Етапами болю і боротьби», співавтором якої був сам Р. Скворій, а музику до неї написав Василь Стецик з Долини.

Р.Скворій, зробив надзвичайно важливий внесок у розвиток та збереження історико-культурної спадщини Болехова. Йому належить заслуга в тому, що болехівчани вперше святкували 620-річчя міста. Р. Скворій ініціював утворення гербу міста, а також повернення старих та надання нових назв вулиць, пов'язаних з українською історією. Його внесок в реалізацію книги «На болехівських видноколах» став поштовхом для створення фонду побудови пам'ятника Іванові Франку в Болехові. Роман Скворій також брав активну участь у збереженні унікальної природної пам'ятки - Скелі Довбуша, яку вдалося визнати державною пам'яткою історії та культури завдяки його ініціативі[]. Однією з ключових ініціатив Р. Скворія було встановлення пам'ятника Н. Кобринській та реставрація її могили, а також виявлення могили священика й письменника Михайла Петрушевича на Волоському цвинтарі Болехова. Його пошукова робота протягом понад тридцяти років призвела до створення значного краєзнавчого доробку. За свою діяльність Р. Скворій отримав обласну премію імені Івана Вагилевича в галузі краєзнавства (1992) та був удостоєний звання «Почесний член спілки краєзнавців Прикарпаття» (1996). В документальному фільмі «У дзеркалах вічності...» відображено життєвий шлях Р. Скворія, який поклав край 20 лютого 1996 року. Важливим у дослідженні Болехівщини є також наступні праці Скворія Р. такі як: «В Болехові баталія…». Нарис про Наталію Кобринську. Болехів., «На Болехівських видноколах», у ких показано особливості краю, нижче проаналізуємо детальніше[]. Праця дослідника Скворія Р. «В Болехові баталія…» є нарисом, присвяченим видатній особистості українського громадянського руху - Наталії Кобринській. Дослідник розглядає життя та діяльність цієї визначної постаті, яка була донькою священика Івана Озаркевича, відомого галицького духовного лідера. Наталія Кобринська визначалася не лише своїм походженням, але й активною участю в громадському русі за права жінок в Галичині. Її роль в цьому напрямі вважається важливою, і праця розглядає найбільш плідний період її громадської, літературної та культурної діяльності, який припав саме на час, коли вона проживала у місті Болехові[].

Щодо І. Вагилевича та його родини, особливо його молодших братів Миколи та Михайла, виникає багато питань, які потребують подальшого вивчення. Інформація про нащадків цих братів наразі відсутня. Цікавою деталлю є той факт, що брат Івана, Михайло, проживав у Болехові та підтримував контакти з Іваном Франком, відомим українським письменником та діячем. І. Вагилевич — видатний представник нової української літератури в Галичині. Після закінчення Львівської духовної семінарії у 1833 році він разом із Маркіяном Шашкевичем і Яковом Головацьким створив «Руську трійцю». Вагилевич брав активну участь у підготовці альманаху «Русалка Дністровая» (1837), де й дебютував своїми творами. Згодом, під впливом польської ліберально-буржуазної інтелігенції, він відійшов від демократичних ідеалів «трійці». Письменник володів обома мовами — українською і польською. Його «Думи», поезії в прозі, побудовані на ремінісценціях із «Слова о полку Ігоревім», визнаються одними з його кращих творів на польській мові. Вагилевич також досліджував «Слово…», перекладав його або відтворював на українську та польську. Крім того, він перекладав з чеської. Працюючи редактором газети «Дневник руський», Вагилевич прагнув публікувати свої «Замітки о руській літературі», але через заборону газети це залишилося незавершеним. Також він написав «Граматику малоруського язика» та збирав матеріали для словників, включаючи українсько-німецько-латинський[]. Життя Вагилевича пройшло в труднощах та переслідуваннях з боку церкви та австрійського уряду. У свої останні роки він працював архівістом. Невдачі супроводжували його аж до кінця життя, і він помер у Львові, залишивши по собі значний внесок у розвиток української літератури та культури.

Також слід відмітити історію дослідження краю болехівщини І.Франком. Болехів, яке є першим містечком на Івано-Франківщині та межує з Львівською областю, відіграв значну роль у житті Івана Франка. Вперше Франко відвідав Болехів у 1875 році, де він дізнався народні оповідання про опришків Олекси Довбуша, що послужило матеріалом для його повісті «Петрів і Довбущуки». Протягом 1883-1886 років письменник зупинявся у Болехові у свого товариша В. Левицького, який тут працював нотарем. Іван Франко часто відвідував дім Наталії Кобринської та її батька, священика та громадського діяча Івана Озаркевича, а також письменниці Олени Пчілки. Саме тут у Болехові у 1887-1889 роках Франко був гостем, коли його дружина Ольга Хоружинська разом з сином Андрієм також тут перебували. У будинку Кобринської письменник змалював образ її як щирої господині, письменниці та громадської діячки у своєму творі «Вандрівка русина з бідою». Окрім цього, в Болехові І. Франко вивчав акти генеральних візитацій давнього Болехівського братства мирян церкви Св. Праведних Йосифа Ариматейського і Никодима 1728 року, а також аналізував статут Болехівського братства 1666 року, покладаючи початок дослідженням есхатокольної частини братських привілеїв, опублікованої його підписом у Записках НТШ[].

І. Франко виявив особливий інтерес до Болехівського братства, ймовірно, через важливі зміни, які трапилися в цьому братстві в 20-х роках XVIII століття. У цей період поряд із Львівським Ставропігійним братством, великий внутрішній натиск відзначався в Золочівському та Болехівському братствах, які були менш нахильні до прийняття унії і продовжували залишатися православними.

І.Франко виявив такий інтерес і активно досліджував цю тему, що передав до архіву Національного музею у Львові реєстри братства Св. Праведних Йосифа Ариматейського і Никодима в Болехові (1729 р.) та братства Успення Пресвятої Богородиці в Страдчому (1778 р.). Ці документи не тільки стали об'єктом його вивчення, але також стали матеріалом для його рукописних заміток, розміщених на звороті аркуша реєстру братства в Болехові.

Отже, під час відвідування церкви Св. Праведних Йосифа Ариматейського і Никодима в Болехові у 5 жовтня 2023 року вдалося віднайти чистовий реєстр братства, який Франко особисто досліджував, а його рукописні замітки свідчать про його глибокий інтерес до цього аспекту історії[].

Таким чином, наукові дослідження культурної спадщини Болехівської ОТГ, проведені видатними дослідниками, такими як Л. Гузар, В. Левицький-Лукич, Р. Скворій, М. Вагилевич і І. Франко, взяли на себе завдання розкрити багатоаспектність історії, культури та громадського життя даного регіону. Кожен з них вніс значний внесок у розуміння та збереження культурних цінностей Болехівської території. Л. Гузар у своєму дослідженні звернулася до археологічних аспектів та пам'яток минулого, розкривши важливі етапи розвитку регіону. В. Левицький-Лукич, досліджуючи етнографічні аспекти, звернув увагу на унікальність культури та обрядовість місцевого населення. Р. Скворій своєю роботою про Наталію Кобринську відобразив важливість постаті для культурного та громадського розвитку Болехова. Михайло Вагилевич, аналізуючи життя та творчість Івана Вагилевича, розкрив внесок вченого в розвиток української літератури, граматики та етнографії. І.Франко, завідуючи архівними матеріалами братства та проводячи вивчення їх з історичного та релігійного погляду, забезпечив можливість подальших наукових розвідок та вивчення унікальної спадщини цього регіону.

Отже, наукові дослідження зазначених вчених сприяли глибшому розумінню культурного контексту Болехівської ОТГ, допомагаючи в збереженні та популяризації неповторної історії та спадщини цього регіону.

РОЗДІЛ 2. АНАЛІЗ ПОТЕНЦІАЛУ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ БОЛЕХІВСЬКОЇ ОТГ

2.1. Пам’ятки історії

Пам’ятки історії є важливими елементами культурної та історичної спадщини, що обліковують розвиток та трансформації території протягом ряду століть. У контексті Болехівської ОТГ ці об'єкти представляють унікальність та універсальність місцевої історії, створюючи основу для вивчення та відтворення традицій, а також розвитку культурних ініціатив та туризму. Аналіз пам’яток історії дозволяє визначити їхню роль у формуванні образу громади та підвищенні привабливості території для жителів і гостей.

До пам’яток історії в культурній спадщині Болехівської ОТГ можемо відзначити такі як: Солеварня, Музей Кобринської, Історичний музей, Житловий будинок (лікарня) та Ратуша.

Нижче проаналізуємо кожну пам'ятку детальніше:

1.Солеварня (рис.2.1)

Рис.2.1. Солеварня, Болехів

Протягом віків слава про сіль, видобуту в Болехові, проникла на всю Європу, визначаючи частково і розвиток самого міста. Перша солеварня на цих землях з'явилась у 1546 році, побудована Емілією Гросовською на території Старої Бані. Видобуток солі почався ще раніше, коли ропу викачували із криниць, виварювали та формували в пірамідальні конуси, які експортували в Угорщину, Польщу та інші країни. Татари знищили солеварню в 1562 році, але у другій половині XVI століття Микола Гедзінський відновив солеварення, яка приносила йому великий дохід.

Після епохи Гедзінських окремі частини Болехова перейшли у власність інших знатних родин, а у 1789 році солеварню передано австрійському урядові. Солеварні в Болехові призначалася роль ключового виробника кам'яної солі, проте з розвитком технологій змінювались і способи видобутку. Сучасна будівля солеварні була зведена у середині XIX століття, що відзначало період найбільшого розквіту солеваріння.

У 1996 році Долинський солекомбінат переїхав до Болехова, однак підприємство виявилося неконкурентоспроможним, і нині будівля болехівської солеварні залишається без роботи. Таким чином, несподівано для багатьох, традиція солеваріння на Прикарпатті не отримала нового життя, несмотря на колись великий попит на болехівську сіль.

2. Музей Кобринської (рис.2.2).

Рис.2.2. Музей Кобринської, Болехів

У Болехові розташований музей видатної української письменниці Наталії Кобринської, заснований у 2005 році як філія історичного музею міста. Ініціатором створення музею був місцевий краєзнавець і бібліотекар Роман Скворій, який віддавав багато років на збір матеріалів про життя та творчість письменниці.

Початково в місті був створений меморіальний куточок, присвячений творчості Кобринської, а згодом в бібліотеці виділили кімнату для експозиції пам'ятних речей і творів письменниці. Ця експозиція працювала протягом періоду з 1950 по 1964 рік.

Наталя Кобринська відзначалася не лише як визнана письменниця, але й як активна феміністка та захисниця прав жінок і гендерної рівності у суспільстві. Музей знаходиться в колишній єврейській синагозі, а поруч із центральним входом встановлено пам'ятник письменниці - барельєф, оточений невеликими квітковими клумбами.

3. Історичний музей(рис.2.3)

Рис.2.3. Історичний музей, Болехів

У самому серці Болехова розташований історичний музей, створений 28 листопада 1967 року за ініціативою видатного краєзнавця та ентузіаста Романа Скворія. Ідея його створення виникла під впливом дати смерті відомої української письменниці Наталії Кобринської, яка прожила у Болехові понад 30 років. Музей має кілька розділів, присвячених творчості цієї письменниці.

У 1970 році музею було присвоєно статус народного. Невдовзі, у 1997 році, на фасаді бібліотеки, де працював Р. Скворій, встановили меморіальну дошку. Це вшанування відбулося з нагоди 70-річчя засновника музею та 30-річчя існування цього культурного закладу.

4. Житловий будинок (лікарня)(рис.2.4)

Рис.2.4. Житловий будинок (лікарня), Болехів

У Болехові розташований чарівний старовинний житловий будинок, який є вражаючим представником міської архітектури 19 століття. Ця будівля, виконана в стилі модерну, вражає своєю естетичною красою та функціональністю. Відсутність прямих ліній і кутів на фасаді свідчить про тенденцію до природності та органічної інтеграції з навколишнім середовищем.

Оформлення будівлі, як зовні, так і в середині, дбайливо продумане і володіє власним неповторним стилем. Художня обробка конструктивних елементів, таких як двері, колони, центральний вхід, вражає своєю витонченістю. Декоративна гіпсова ліпнина на вікнах зовнішньої сторони чудово гармонує з ніжно-кремовим кольором будівлі.

Особливий шарм будівлі створює маленька башта з високим шпилем, яка розташована ліворуч від центрального входу, надаючи їй романтичний характер. Зараз ця історична споруда служить одним із корпусів місцевої лікарні, зберігаючи свою унікальність і привабливість.

5.Ратуша(рис.2.5)

Рис.2.5.Ратуша, Болехів

Болехівська ратуша є історичною адміністративною будівлею, яка служила приміщенням для міського магістрату в місті Болехів, розташованому в Івано-Франківській області. Свою історію вона розпочала ще у XVIII столітті, коли було закладено основи цієї споруди, і офіційно була споруджена у 1863 році. Болехів отримав магдебурзьке право у 1603 році, що вимагало наявності відповідної будівлі для міської адміністрації.

Розташована в центрі міста на площі І. Франка, ратуша є невеликою одноповерховою спорудою прямокутної форми. Головний вхід прикрашає ратушна вежа, на якій встановлено годинник-куранти з чотирма циферблатами та гербом України. Вежу завершує стильний гостроверхий дах, прикрашений фігурними башточками із шпилями, що надає всій споруді елегантний вигляд. У 2001 році ратушу піддали реставрації, а на вежі встановили нові куранти, виготовлені сучасним майстром О. Бурнаєвим з Львова. В наш час ратуша використовується за призначенням, у її приміщенні розташована Болехівська міськрада.

Таким чином, вище було проаналізовано пам’ятки історії які показують історичну особливість формування болехівської ОТГ.

2.2. Архітектурна спадщина

2.3. Мистецькі пам’ятки

РОЗДІЛ 3. ШЛЯХИ ВИКОРИСТАННЯ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ БОЛЕХІВСЬКОЇ ОТГ ДЛЯ РОЗВИТКУ СОЦІОКУЛЬТУРНОЇ СФЕРИ

3.1. Проблеми збереження культурної спадщини Болехівської ОТГ

3.1. Напрями використання культурної спадщини Болехівської ОТГ

ВИСНОВКИ

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

Закон України Про добровільне об'єднання територіальних громад №157-VIII, від 14.05.2020 (дата звернення 08.12.2023)

Абетка децентралізації: об'єднання громад: практичний посібник / головний редактор та автор ідеї: Т.П. Василик. Шепетівка : Благодійний фонд «Зміцнення громад», 2016. 283 с.

Андрусяк Т. Г. Левицький Володимир Лукич. Енциклопедія історії України. Т.6: Ла-Мі. Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. К.: Наукова думка. 2009. С. 85-86.

Андрухів І., Арсенич П. Українські правники у національному відродженні Галичини: 1848-1939 рр. Івано-Франківськ, 1996. 70 с.

Аркуша О. Український національно-політичний рух у Галичині наприкінці 80-х рр. ХІХ ст. Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. Львів, 1997. Вип. 3-4. С. 118-140.

Болехів. Карта історико-культурної спадщини. URL:https://shtetlroutes.eu/uk/bolekhiv-cultural-heritage-card/ (дата звернення 08.12.2023)

Борис М. Нескорена Долинщина: літопис визвольних змагань. Нова Зоря, Івано-Франківськ, 2002. 643 с.

Вільна енциклопедія Вікіпедія. Радянська анексія західноукраїнських земель. / З посиланням на: Мозохин О. Книга первая (11.1938 г.— 12.1940 г.) Часть 7.

Власов В., Кульчицький С. Історія України (рівень стандарту): підручник для 10 класу». К.: Літера ЛТД, 2018. 348 с.

Ганусин О. Повсякденне життя української інтелігенції Галичини у другій половині ХІХ – на початку ХХ століть у світлі джерел та історіографічних інтерпретацій. Вісник Львівського університету. 2014. Вип. 8. С. 220-230.

Геопортал територіально-адміністративного устрою України. Івано-Франківська область. Проектні громади: Болехівська територіальна громада. URL: https://atu.gki.com.ua/ua/karta#map=11//49.012879046208184//23.90281677246094&&layer=8906587201596708-1,100//7376316114267884-1,100//8912201193221416-1,100&&action=info-8912201193221416,9346875926716342 (дата звернення 08.12.2023)

Герасимова Г. П., Веденєєв Д. В. Горбовий Володимир. Енциклопедія Сучасної України : енциклопедія / ред.: І. М. Дзюба, А. І. Жуковський, М. Г. Железняк та ін.; НАН України, НТШ. Київ: Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2006. Т. 6. URL: https://esu.com.ua/article-31092(дата звернення 08.12.2023)

Державний архів Івано-Франківської області. В. Гнатів, Н. Калюжна, Л. Соловка, О. Човганюк, В. Янош Путівник. Т. 1. Фонди періоду до 1939 року. Київ, 2008. С. 324-325

Децентралізація. Болехівська територіальна громада. URL: https://decentralization.gov.ua/newgromada/3969 (дата звернення 08.12.2023)

Жерноклеєв О., Райківський І. Лідери західноукраїнської соціалдемократії. Політичні біографії. К.: Основні цінності, 2004. 283 с

Історія міст і сіл Української РСР: У 26 т. Івано-Франківська область / Ред. кол. тома: Чернов О. О. (гол. редкол.), Ясінський А. Л. (відп. секр. редкол.). К.: УРЕ АН УРСР. 1971. 640 с.

Кобецький Р.З. Болехів. Енциклопедія Сучасної України : енциклопедія / ред.: І. М. Дзюба, А. І. Жуковський, М. Г. Железняк та ін.; НАН України, НТШ. Київ: Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2004. Т. 3. URL: https://esu.com.ua/article-36740(дата звернення 08.12.2023)

Косило М.Ю. Розвиток туристко-краєзнавчої роботи в позашкільних навчальних закладах України (ІІ половина ХХ ст. – поч. ХІХ ст.). Монографія. Івано-Франківськ: Місто НВ, 2018. 320 с.

Кугутяк М. Український національно-визвольний рух на Прикарпатті в ХХ столітті. Документи і матеріали, ред. Микола Кугутяк, Т. 1, Книга 1. Івано-Франківськ: Лік, 2012. 600 с.

Лукіянович Д. Два документи до життя Наталії Озаркевич-Кобринської. 1946. 10 с.

Маланюк Т.З. Туризм і краєзнавство в школі: навчально-методичний посібник. Івано-Франківськ, 2009. 104 с.

Матіїв І. Українські культурно-просвітницькі організації Долинщини. Долина, 2017. 424 с.

Місцевий індекс прав людини у м.Болехів Івано-Франківської обл.: Звіт моніторингу / автори Андрій Малетин, Ярослав Васютин, Василь Стусяк, Роман Рачок /ред. Богдан Мойса. – Івано-Франківськ: Мережа правового розвитку, 2018 66 с.

Організація діяльності старости ОТГ: питання і відповіді: Практичний порадник. Хмельницький: Хмельницький центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій, 2019. 56 с.

Осока С. Невідома Наталія Кобринська. URL: https://povaha.org.ua/nataliya-kobrynska-nasha-meta-rozvij-zhinochoho-ruhu/(дата звернення 08.12.2023)

Падох Я. Правнгики Стрийщини. Стрийщина. Історично-мемуарний збірник. Т. ІІ. Нью-Йорк – Торонто – Париж – Сидней. 1990. С.153-175.

Прикарпаття – спадщина віків. Пам’ятки природи, історії культури, етнографії. Історико-культурне видання. Львів – Івано-Франківськ: Манускрипт-Львів, 2007. 650 с.

Реабілітовані історією. Івано-Франківська область: у 5 т. / Упор. Л.Вардзарук. Т.3. Івано-Франківськ, 2002. 345 с.

Рубльов О. Західноукраїнська інтелігенція у загальнонаціональних політичних та культурних процесах (1914–1939). К.: Ін-т історії України НАН України, 2004. 648 с.

Савчук Б. Просвітницька та соціально-економічна діяльність українських громадських товариств у Галичині: (остання третина ХІХ – початок ХХ ст.). Івано-Франківськ: Плай, 1999. 115 с.

Сімків Т. Болехів по Першій світовій війні. Квітучі береги.1969. Ч.9. С.20-25.

Скворій Р. «В Болехові баталія…». Нарис про Наталію Кобринську. Болехів. 1997. 44 с.

Скворій Р. На Болехівських видноколах. Стрий. 1991. 120 с.

Становлення інституту старости: перші кроки (науково-практичний посібник) / кол. авт.: М.І. Баюк, М.І. Войт, Т.В. Гаман, О.Г. Гуменюк, І.Б. Ковтун, Р.Б. Примуш, І.В. Рижук, Л.П. Требик, С.В. Флентін. С.В.Циц ; за заг. ред. Баюка М.І. Хмельницький : Хмельницький центр перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій, 2017. 225 с.

Територіальні громади в умовах децентралізації: ризики та механізми розвитку: монографія / за ред. Кравціва В.С., Сторонянської І.З. Львів : ДУ «Інститут регіональних досліджень імені М. І. Долішнього НАН України», 2020. 531 с.

Франко І. До історії церковних братств на Галицькій Руси // ЗНТШ. Т. ХХІ. Львів, 1898. С. 1-5.

ДОДАТКИ