Олег Гуцуляк 
(Івано-Франківськ) 

Князь Кий – лицар короля Артура

В статті розглядаються колізії легенди щодо епоніму міста Києва князя Кия та пропонується версія, за якою генеалогічний герой слов’янського племені полян (антів-киян) Кий в західноєвропейській історіографічній та літературній традиції є залученим до легенд «Артурівського циклу» саме як лицар Кай (Кей), володар народу андекавів. Риси, приписувані як Кию, так і Каю, вводять їх в більш широке коло індоєвропейських уявлень про героя-першопредка *Kawi-, образ якого час від часу історизується в умовах, кризових для існування етносу.
Ключові слова: князь Кий, Кай, слов’яни, Артурівський цикл, арборихи, анти, андекави, Анжу.

The article deals with impacts on the legends of  heros eponimus of Kyiv is Prince Kyi and the proposed version, which genealogical hero Slavic tribe Polyany (Antes-Kyivites) Kyi in Western historiography and literary tradition is involved legends "Arturivskoho cycle" is a Sir Kay (Keu, Cei), winner Andecavi people. Traits attributed Kyi as well as Kai, introduce them to a wider range of ideas about the Indo-European ancestor hero *Kawi-, whose the image of which from time to time is historically changed in conditions of crisis for the existence of the ethnic group.
Keywords: Prince Kyi, Sir Kay, Slavs, Arthurian cycle, Arborihi, Antes, Andecavi, Anjou.

Деякі дослідники  вказують на те, що легендарна чаша Грааль (Graal, Grail) символізує ті блага, котрі виникають від близького спілкування з “божественними істотами”, і греки визначали цей контакт з божественним як “епоптей” (“споглядання” – третя і вища ступінь в Елевсинських містеріях), а причетника (стража, свідка, яким, зокрема, за Піндаром, був Піфон) як “епопт” (букв. “смортрич”). Власне, слово “магістр” на означення причетного до певного знання або таємниці (містичної, ремісничої, в тому числі – військової) етимологізується як запозичене латинянами через етрусків (macstarna) старо-грецьке слово із первісним значенням “чашник”: magis (род. відм. magidis) “чаша, миска, блюдо” (у Плінія Старшого, І ст. та в “Digesta”, VI ст.). Надалі грецьке слово дало в латині продуктивний для творення понять корінь magis “більше, більшою мірою”, від якого походить magnates “вожді, начальники, магнати”. У римській традиції  начальник молоді і ритуальний наступник царя, а в республіканський період помічник диктатора визначався як magistrer equitum “начальник кінноти-рицарства” (вариант: magister celerum “начальник швидких”), у пізньоримській та візантійській – magister militum “начальник армії”, а серед рицарських звань в середньовічній Європі було “рицар-магістр” (вищий від “рицаря-бакалавра”). 
В індоєвропейській традиції серед членів військової учти (бенкету) існувала особа, якій з причин досвіду і рівня посвячення (ініціації) належало на бенкеті першим випити з ініціальної чаші і передати її наступним причетникам. Вона ж й зберігала цю чашу до наступної нагоди. 
В “Історії бритів” Гальфріда Монмутського (ХІІ ст.) на рицарському бенкеті короля Артура чашниками Круглого Столу були власне командири артурової кінноти – виночерпій Бедуер, намісник Нормандії, і кравчий  Кай, намісник андекавів (Kaius dapifer, dux andegauensium) у “горностаєвій шубі” (варіант: “у одежі з горностая”). Кравчий (крайчий) – це придворний сан, носій якого відав стольниками, які подають їжу та напої, а також посудом, скатертями. В англійській традиції кравчому відповідає стюард (steyward «управляючий, розпорядник»), у французькій – сенешаль (sénéchal, senesciall, від латинського senex и древнегерманского scalc – “старший слуга”), а у німецькій – “стольник” (Truchsess), який був не тільки розпорядником столу короля, але й суддею та начальником армії королівського домену.
В  текстах Артурівського циклу цей персонаж відомий як Кей-сенешаль, син барона Ектора Уелльського (Ector). Будучи переданий на виховання Ектору Мерліном, Артур ріс разом із рідним сином Ектора Кеєм, уважаючи, що це і є його справжня сім’я. Тільки коли Артурові вдалося здійснити неймовірний вчинок – витягнути з каменю меч, напис на якому проголошував, що той, кому це вдасться, стане королем Британії, – сер Ектор відкрив таємницю Артура про те, що він є прийомним сином. Ектор заступився за королеву Ігрейну, матір Артура, заявивши, що вона не знала ні імені сина, ні де він виховувався, і не змогла б впізнати у дорослому мужі немовля, яке бачила лишень раз у житті. Вперше Кай (Кей) згадується у валлійській історії “Кілох і Олвен” [25], що входить в “Мабіногіон”. Тут Кай іменується сином якогось Кініра Кейнфарфауга–“Вилкобородого” (Kei ap Kynyr): “… він одного разу сказав дружині: “Якщо я не маю стосунку до твого сина, нехай серце його завжди буде холодним, а в руках не залишиться тепла. Якщо ж він мій син, нехай він буде завзятий. І ще: коли він буде нести вантаж, важкий або легкий, жодна людина не побачить його ні здалеку, ні поблизу. І ще: ніхто не зрівняється з ним у вірності в служінні”. Тобто батько його прорік, що серце сина буде вічно холодне, що він буде надзвичайно впертим і що ніхто не зможе витримати вогонь або воду так, як він. У Томаса Мелорі в “Смерті короля Артура” батьком Кая і вихователем Артура вже називається Ектор Валлійський. У поемі  Жірарда Ам’єнського “Escanor” (1280 р.) розповідається про любов Кая до Андріветт (Andrivette), дочки короля Нортумбрії Кадора (Cador). Батько  її висунув вимогу для одруження, щоб Кай захистив його від махінацій свого дядька. Дітьми Кая у валлійських текстах називаються син Гаранвін (Garanwyn), а дочкою – Келемон (Kelemon). Але Кретьєн де Труа в «Ерік і Еніда» вказує, що сином Кая був Гроносіс (Gronosis “le Pervers” – “Збоченець”), який розуміється на злі (або піддався злу). У валлійській “Тріаді коней” eказується, що бойовий кінь Кая називався Гвінев з Довгою Шиєю (Gwyneu gwddf hir).
В поемі “Кілох і Олвен” розповідається про те, як юнак Кілох, прагнучи здобути за жону Олвен, дочку Ісбаддадена – володаря велетнів (Pen-Kawr), звертається за допомогою до свого двоюрідного брата – короля Артура. Той дає згоду своїм васалам допомогти родичеві. Разом з Каем, Бедівером (Бедуером) і Гвальхмаї (Гавейном) Кілох приходить до замку велетня, якому, як і ірландському Балору, воїни підіймають повіки вилами. Володар велетнів ставить умови: щоб отримати Олвен, юнак повинен здійснити неймовірні подвиги – дістати магічний казан короля ірландців, чародійний мед, чарівну арфу та ін., але найголовніше  здобути ножниці і гребінь, що ростуть між очей велетенського кабана (hwch) Турха Труйта. Під час виконання цих умов йому й допомагає Кай. Зокрема, Кай подорожує на спині древнього і мудрого лосося і звільняє з ув’язнення чарівника Мабона, сина Модрон. Однак могутній кабан зі срібною щетиною майже не переможний – на нього полюють в Ірландії, Уельсі і досягають у Корнуеллі. Кілох все ж здобуває гребінь і ножиці, голить велетня, а потім виколює йому очі й відрізає голову, нанизавши її на палю. Після цього він одружується на Олвен. Про знаходження могили Олвен, “благородної племінниці Артура” в валлійській провінції Рос згадує Вільям Мальмсберійський у своїй “Хроніці королів Англії” (ХІІ ст.). Проте один з подвигів Кая під час “сватання Кілоха” став причиною страшної сварки Кая з королем Артуром. Артур склав сміхованський вірш про те, як Кай, побоявшись викликати одного з велетнів на чесний бій, обманом переміг ворога, доки той спав (подвиг дуже схожий на те, як Одіссей позбавив сплячого Поліфема ока – Кай зіштовхує сплячого велетня у вириту яму, засипає того по шию і потім щипцями вириває один за одним з його бороди магічні волоски). Недивлячись на те, що, зрештою, ображений Кай примирився з Артуром, від того часу “ні біди Артура, ні загибель його людей не могли спонукати Кая прийти до нього на допомогу”. У романі Кретьєна де Труа Кай самовпевнено вимагає собі право прийняти виклик Мелеаганта (Мелеганта) і тим самим стає непрямим винуватцем того, що королева виявляється відвезена в “країну без повернення”. 
У  “Кілох і Олвен” Кай наділений магічними властивостями, серед яких і ковальство: “... Він міг дев’ять днів і ночей перебувати під водою і не потонути і ще міг дев’ять ночей і днів залишатися без сну. Жоден лікар не міг залікувати рану, нанесену його мечем. Воістину доблесний був Кай. Коли він хотів, то міг стати високим, як найвище в світі дерево. Була у нього і ще одна здібність. У найсильніший дощ на відстані витягнутої руки від нього все залишалося сухим. І якщо його супутники страждали від холоду, він зігрівав їх краще всякого багаття; ... “Чи правду мені сказали, що ти вмієш робити мечі?” – “Так, я вмію робити це краще за всіх у світі”, – відповів Кай. Тоді йому принесли меч Горнаха. Кай дістав з-за пазухи точильний камінь, почистив ним половину леза і показав Горнаху: “Подобається тобі моя робота?” – “Воістину, вона зроблена краще, ніж я коли-небудь бачив ...” А Кай, закінчивши чистку меча, показав його Горнаху Велетню, щоб дізнатися, чи задоволений він роботою. І велетень сказав: “Робота добра, я задоволений”. Тоді Кай сказав: “Твій меч іржавіє від піхов. Віддай їх мені, я зроблю тобі нові”. І він узяв піхви і, тримаючи в іншій руці меч, став навпроти велетня, ніби маючи намір вкласти меч в піхви. І він ударив велетня мечем по голові і відрубав її. Тоді вони розграбували фортецю і взяли все, що хотіли, з її багатств і припасів”.
Також Кай (Кей) наділений характерною ознакою – сарказмом, «злоязикістю», розкриванням таємниць тих, хто довірився йому [1, 32, 44]. Як на нас, в цьому факті мається на увазі вже десакралізоване на час розвинутого Середньовіччя уявлення про Кая, який, насправді, використовує з метою захисту поезії від “помилки, неправильної форми” (anocht) поетичний прийом, котрий в середньовічному ірландському трактаті “Auraicept na n-Eces” визначається як “обезголовлення” (dichned), а саме – поет віддавався звуковому аналізові слів, що ставало його звичайним заняттям. Тобто здійснював сакральний принцип етимологізації певних ключових імен (вони ж і апелятиви): розсічення слова, деформацію його частин, вставку порожніх за змістом елементів тощо. Наприклад, у середньо-ірландській традиції такий принцип визначався як berla etarscartha “роз'єднана мова”, тобто роз'єднання та розтягування слів (як от: ros “дерево” > roi.oiss “долина оленів”).  Аналогічна наука про вимовну форму слів була причиною особливих якостей індійських співців-kavis [2, 154-155], і “... ця наука про промовлену форму (forme vocale) слів була причиною (з найдавніших індоєвропейських часів) зверхності, особливих якостей kavis” [3, 36]. В ірландському епосі про феніїв  герой-велетень Конан Мак Морна (Conán mac Morna),  прозванний Maol “Лисий”, має також стосунок як до банкетного столу надприродних героїв-сідів, до злоязикості, перемозі шляхом обману інтервента Ліагана, що, однак, викликало невдоволення його військового короля Фінна, так і до вірності королю: клан Морна підтримав верховного короля Тари Кайрбре Мак Кормака Мак Арта у війні проти феніїв.
Лицар Кай наділений додатковими надприродними властивостями: може перебувати в поході дев’ять днів і ночей без необхідності спати, стільки ж він може перебувати під водою без необхідності дихати, володіє здібністю за власним наміром зростати вище найвищого дерева у лісі, має властивість випромінювати надприродне тепло зі своїх рук. У поемі “Pa Gur yv y Porthaur” (Х ст.) говориться, що на вершині Ystarfingun Кай убив девять відьом. Схожі магічні здібності та ворожнечу з відьмами валлійця Кая ірландці приписують своєму героєві Кухуліну (Cu Chulainn “Пес Кулана”) [4] і, можливо, Кай є материковим еквівалентом ірландського героя, а їхній спільний прообраз героя, переможця чудовиська з трьома собачими головами, сягає періоду домінування кельтського гальштату в Європі або, навіть, ще пракельто-ілліро-італікської спільності (що перебувала у близьких стосунках із прагреками, у яких наявний Геракл, переможець триголового Кербера, та фрако-лідійцями, у яких наявний бог-герой Кандавл-“псів душитель”, якого греки вважали Гераклом або Гермесом). З часом міфічний герой “історизується” увідповідно до нових викликів, а його ім’я стає “тотемним” титулом для вождів чоловічих військових союзів – “вовчих / собачих”. Як і Кухулін був вбитий під час епічної битви з військом чарівників (а саме – вбитий Лугайдом Мак Трі Коном – “Сином трьох псів” в помсту за вбивство Кухуліном його батька Ку Роя), так і Кай загинув під час останньої битви короля Артура з Мордредом: він був убитий Gwyddawg fab Menestyr, котрого потім вбив сам король Артур. У Джефрі Монмутського та алітеративній “Смерті Артура” розповідається, що Кай загинув у війні Артура з римським імператором Луцієм на території Франції. Але у Томаса Мелорі (книга 5) Кай не загинув у цій війні, а вижив і був одним із посланців за священними піхвами меча Ескалібура для фінальної битви короля Артура.
Проте в одному в анонімних французьких рицарських романів “Перлесваус” (ХІІІ ст.) наявна версія, що Кай виступає зрадником: він убиває сина короля Артура Лохольта (Loholt, Lohot) і переходить на бік ворогів. Також серед рицарів Круглого Столу був ще якийсь Кей-Чужинець, якого вбив Ланселот під час визволення Гвіневери. 
Деякі дослідники ототожнюють Кая, соратника Артура, з Кай Хіром, соратником Трістана (за валлійським рукописом ХVІ ст.). Він приносить радісну звістку Ессілт (Ізольді) про перемогу Трістана над Марком, за що отримує за дружину свою кохану Голуг Хавдід (Golwg Hafddydd “обличчя літнього дня”), служанку Ессілт. В цьому валлійський епос  тотожний із германським епосом “Кудруна”, де Хільдебургу, служанку Хільди (Гудрун), правнучку ірландського короля Гере (внука Хагена і дочки хегелінга Хетеля), видають на знак примирення за скандінавського князя Хартмута, колишього викрадача Хільди (Кудруни). У баваро-австрійському епосі “Кудруна” (ХІІІ ст.) Хартсут виступає як володар датчан Хорант (Хоранд; Horant), прославлений воїн і співак. Він теж є розпорядником застілля на бенкеті у короля хегелінгів Хетеля. Хорант разом із побратимами під виглядом купців викрадають для свого короля Хільду (“битва”), дочку короля Ірландії Хагена. Хоранту присвячена спеціальна поема “Dukus Horant”, написана на середньоверхньонімецькій мові у XIV ст. єврейським безіменним шпільманом і рукопис якої знайдено в генізі синагоги у Фостаті (Старому Каїрі). На відміну від “Кудруни”, ця поема уже є не героїчним епосом, а авантюрним романом. В поемі розповідається про те,  що серед васалів могутнього короля європейських земель Айтана (Хетеля) був герцог Хорант, удатний співак. Король посилає його висватати для себе грецьку королівну Хільду, дочку Хагана, чарівнішу, ніж Ізольда Ірландська та Олена Троянська. Завдяки чудовому співові Хоранта запрошують до покоїв королівни, де йому вдається здобути її прихильність і вмовити втекти з ним до його володаря. Від короля Хетеля Хільда й народжує дочку теж на ім’я Хільда, але прозвану “Кудруна” (“Гудрун”, “Гундрун”, “викликаюча битву закляттями”). Коли її викрав норвезький князь Хартмуд, Хільда-мати звертається по допомогу до володаря датчан Хоранта: “Нехай пам’ятає Хорант: він Хетелю рідня…” (“Кудруна”, 1084). 
Існують різномовні версії написання імені Кая (англ. Kay, сер.-валл. Kei, Cei, валл. Cai, латин. Caius, ст.-франц. Kès, Kex, у француз. романсах Queux, франц. Keu), навіть Гай (Гайус) [27]. Генетично це ім’я може бути пов’язане з індоєвропейським означенням людини, дотичної до особливого магічного ремесла: ст.-грец. koeo – “розумію”, латин. caveo – “остерігаюся, бережусь”, дв.-англ. havian – “споглядаю”, дв.-інд. kavis – “ясновидець, мудрець”, іран. kavus – “мудрець, жрець, знавець сакрального знання”; согд. kw, kwy, сер.-перс. ky “жрець (ворог Заратустри)”, грец. koiēs “жрець містерій”,  укр. “коваль” – “спеціаліст із таємничого ремесла в кузні” (“къзнь” – “мистецтво”, “техніка”; “кознь” – “хитрість, таємничість, підступність”; пор.: рос. “колдовать” є спорідненим з латиськ. kaldit “ковати” та церк.-слов. “кладиво” – “молот”) [5, 31]. Назва речі, що виступає знаком професії,  містить той самий індоєвропейський корінь: дв.-рус. “кый” – “палиця, бойовий молот” (< праслов. *kyjь), укр. “кий” – “дубина; палиця з потовщенням на кінці”, литов. kujis “молот”, прус. cugis “великий молот”, латиськ. kuja “палиця”.  “Не виключено, – зазначає М.Ф. Котляр, – що слово "Кий", яке на багатьох слов'янських мовах означає палиця, дубина, бойовий молот, було зовсім не ім'ям, а прізвиськом удачливого слов'янського полководця. Адже носив із гордістю прізвисько “Мартел” (молот) король франків Карл!” [6] (насправді, не король, а майордом).
У казкових мотивах фіксується міфологема про те, як  два брати-ковалі  хитрістю перемагають демонічного  Вогненого Змія [7; 8], кузня виступає важливим елементом у  казковому сюжеті про протиборство Івасика-Телесика та Баби-Яги. На Західному Побужжі засвідчений серед слов’ян міф про “Божого Коваля”: обраний князем “коваль” Радар (Rаdоmегъ) вступає у боротьбу з королем Ляхом та його підручним “Змієм Краговеєм” (пор. з краківським Цмоком, убитим Краком), який розрює Волинь. Радар хитрістю схопив Змія у своїй кузні, в “Кам’яній Вежі” (тепер – Каменець). Потім князь проорав своїм полоненим межу до самої Вісли – ріку Західний Буг. Землі на правому березі нової ріки дісталися Радару, а на лівому – Ляхові [9, 146]. Аналогічно чинить і кельтський герой Британії Ху Гадарн (Hu Gadarn “Він могутній”): вигадує ярмо, за допомогою якого спіймав монстра Аванка і витягнув його з озера на гору, де той загинув від спраги. Також у іранському епосі коваль Кай Кавус перемагає демонічного змія Ажі-Дахаку. В багатьох традиціях з ковалями пов’язаний саме бог Грому [10]. Узагальнено можна сказати, що мова йде про Чародія-Коваля, земної іпостасі небесного Громовержця, який у різних варіантах загальноіндоєвропейського сюжету виступає як змієборець. Він перемагає змія, що бере з народу данину дівчатами, запрягає змія в плуг і оре землю, після чого з’являється велетенська борозда, що отримала назву Змієві вали, або Змієва ріка, вказує кордон між землями коваля і змія і тягнеться до моря, в якому змій і гине. 
В багатох традиціях, як відомо, чашу для бенкетів виготовляли з особливого матеріалу, іноді з черепа, як правило, переможеного ворога. Тому й не дивно, що лицар Кай отримує стосунок до наступного сюжету: король Артур за допомогою кравчого Кая (Саi) і виночерпія Бедуера (Bedwyr), сина Грифона (ap Gryffyn), володаря еструзійців, на горі святого Михаїла  переміг чудовисько – велетня з Іспанії, який викрав і вбив Олену, племінницю володаря арморикан Хоела (Howel). Відрубана голова іспанського велетня  стала знаменитим трофеєм Артура (у «Історії бритів» підкреслюється  циклопічний характер та людожерство ворога Артура; також наявна вищезгадана версія у валлійській  “Мабіногіон” про перемогу короля Артура, лицаря Кілоха, свата героя, та його друзів Кея і Бедівера над циклопом Глогом Іспадденом Пенкавром, батьком красуні  Олвен) і з нею зіставляється інший сакральний предмет валлійських міфів, який після довгих пошуків здобув герой Передур (валлійський аналог Персеваля), а саме – відрубана, кровоточуча голова на таці, котру несуть дві діви. Її ототожнюють з бретонською міфічною головою Брана – “Утер Бен”, яка пророкувала і попереджала про напади ворогів.  Ім’я ірландського бога Кромм Круаха, дещо схожого на слов’янського Кощея (але на відміну від слов’янського аналога, він то добрий, то злий), перекладається як “Кривава голова” й ідола його знищив святий Патрік (389-491 рр.). У ірландській сазі “Друга битва біля Рівнини Стовпів” (Маг Туйред) розповідається про те, як відрубана голова переможеного короля фоморів Балора була поставлена на кромлех (кам’яний стовп), який від отруєної крові розпадається, а із самої крові утворюється озеро. У нартському епосі чудовисько-орач Еминеж наказує сторожеві гори – викраденій разом з священним насінням проса нартській дівчині – відрубати  у порушника кордону  нарта Сосруко (Сослана) голову і насадити її на частокіл. Також у германському епосі відрубана голова Гуннара (Гунтера) стає умовою повернення  золотого скарбу Нібелунгів (franci nebulones – “нижніх франків”). Мотив відрубаної голови присутній і у ведичній розповіді про здійснення жертвопринесення, котре організував Дакша. Розгніваний бог Рудра (“Ревучий”; контамінується з оленем або лосем, “місяцем ревіння” яких є вересень) відрубує голову Праджапаті, котра вознеслася на небо і стає сузір’ям Mrgasiras – “голова антилопи” (Оріон). Очевидно, що в індоєвропейських варіантах правителі ритуально повторювали звитяжний першоподвиг мудрого й могутнього коваля-провидця-першопредка і через це вважалися його історичними еманаціями, такими, що мають право носити його імя (наприклад, династія Кейянідів у давньоіранській царській традиції [11, 67]).
Вважається, що народ Кая-сенешаля андекави засвідчений ще Юлієм Цезарем (І ст. до н.е.) у третій книзі “Запискок про Галльську війну” як мешкаюче на правобережжі нижньої Луари на схід від племені венетів (veneti) кельтське плем’я андів (andes, andi), яке після завоювання римлянами отримало назву “андекави” (andecavi, andicavi, andegavi) з додаванням до етноніму лат. сreux “худі, худорляві, пісні”. Кельтський етнонім “анди” етимологізується у двох варіантах: 1) на основі ірл. andee “не-боги” як ознаки верстви землеробів-trebhta, аналогічної індійським вайшам, в той час як ремісники, друїди, поети та королі належать до верстви dee “боги” (пор.: санскр. asura – клас істот, що визначалися як “не-боги/дева” і sura – клас істот, що визначався як “боги/дева”); 2) переосмислення більш давнього брет. an andon “(мешкають) біля джерел”. Антиримську війну андів, яку вони героїчно продовжували ще два роки після поразки Верцінгеторікса, очолював Думнакос (Dumnacos), а основу його армії складали вершники (BG, VIII, 28). Після поразки Думнакос йде у добровільне вигнання – форпостом його послідовників став баварський Андекс (Andechs), поселення на 14 км від Штаренбергу, на озері Аммер (пор. з англ. hammer “молот, кий”), відомий в історії як резиденція могутнього і древнього баварського роду графів Андекс. Вони згадуються вже в ІХ ст., володіють замками в Ечі та в Інні, а в 1204 році отримали у володіння ще й герцогство Меран. Але вже в 1248 році рід припинився по чоловічій лінії і їхні володіння перейшли  до тірольських графів. В 1458 році мюнхенським графом Альбрехтом ІІІ замок Андекс був перетворений у бенедиктинський монастир (закритий у ХІХ ст, але пізніше відновлений баварським королем Людвігом).
З часу проникнення франків у Галлію від імені андекавів отримала назву історична область Франції Анжу (Angeoy/Angers > Anjou), яка відома своєю “Долиною Луари” (le Val de Loire). Саме в Анжу, землі народу Кая-сенешаля андекавів і виявив провансалець Кіот сліди почутого ним у іспанському Толедо переказу про Грааль, а від нього – Вольфрам фон Ешенбах (у нього назва Анжу – Anschaue, натяк на нім. Anschauen “дивитися, спостерігати”; типологічно пор. зі слов’янським гідронімом Смотрич – лівою притокою Дністра, на якій розкинувся Кам’янець-Подільський, та горою Смотрич у карпатській Чорногорі).
Але кельтські андекави зникають зі сторінок історії, з’являючись лише через тисячоліття в “Історії бритів” Гальфріда Монмутського саме як народ Кая-сенешаля. Зважаючи на загальну притаманну середньовічній історісофській думці тенденцію до архаїзації реальності (як от, наприклад, Лев Диякон у своїй “Історії” називає слов’ян князя Святослава архаїчним терміном “тавроскіфи”, угорців – “скіфи:, а болгар – “місяни”, тобто іменем давнього фракійського племені місіїв) (див.: [12]), можемо припустити, що причиною “випірнання” з історичної минувшини імені андекавів спричинилася поява на історичній арені етносу зі схожим іменем (який, можливо, претендував на територіальну або культурно-історичну тяглість від попередників по черняхівській культурі). У давньогерманській міфоісторичній картині світу відомі легендарні енти (англ.-сакс. ent “велетні”) і пов’язані з ними афоризми для опису римських руїн: “orþanc enta geweorc” (“робота підступних велетнів”) та “eald enta geweorc” (“стара робота велетнів”), а в давньоскандинавській традиції – йотуни (дв.-сканд. jǫtunn “пожирач” < заг.-герм. *etunaz ~ слов. “жрець”) як особливий рід велетнів-турсів, що мешкають на схід від германців (Мідгард) – у Йотунхеймі, зі столицею Утгард (“окраїнна земля”), де царює Трім, прозваний “Локі з Утгарду” (“Утгарда-локі”). Єдиними історичними претендентами на такий етнос є “анти” (“antai”). Як відомо, зі слов’янською етнічною консорцією під іменем  “анти” археологи пов’язують поширення пеньківської культури (V-VII ст.), вважаючи її продовженням черняхівської (III-IV ст.) [13]. Слов’янське плем’я полян із центром у Києві являє собою безпосередніх нащадків племен черняхівської культури, котрі, у свою чергу, виявляють антропологічну наступність від скіфів-“сколотів” лісової зони  [14, 69-76].  
Реальними археологічними підтвердженнями міграції частини антів на захід є поховання постчерняхівського кола, котрі зустрічаються в досить просторому регіоні Європи. Вважається, що посчерняхівські племена просунулися в Європу як союзники гуннів, мандруючи вздовж Дунаю, Рейну та Луари до Біскайської затоки: “... Західний край Євразії – істинний рай. Моря омивають її з трьох боків; клімат помірний, нема холодних зим, спеки, багаті ліси, родючі землі. Не дивно, що туди рушили люди зі степів” [15, 75]. У 536-540 роках анти засвідчені в Італії у війську візантійського полководця Велізарія у поході проти остготів, а в 547 році загін антів у кількості 300 чоловік знову перебуває в Італії (Прокопій Кесарійський). Чеський історик Френсіс Дворнік пише, що держава антів сягала аж до Шлезька (Сілезії) [16]. Аналогічно свого часу переселилися в Галлію франки Меровінгів із легендарної “Аркадії” (тобто зі східної частини Візантійської імперії, яка дісталася у спадок від Юстиніана синові Аркадію); за “Хронікою Фредегара” (ІІ, 4-6) франки були троянцями, яких Оддіссей відпустив на волю, вони під проводом свого вождя Франція переселилися в Галлію, йдучи вздовж Дунаю (в країні “Меруве”; пор. з р. Морава) та за Рейн у Бельгію в район Арден, де вони назвалися franci nebulones (“нижні франки”) і постали в уявленні європейців як епічні “Нібелунги” – власники певного “сакрального набутку”, а потім, після поразки Константина ІІІ, як колишні його васали захопили всю Австразію з центром у Лангедоці. 
Після загибелі Аттіли значна частина варварських племен перейшла на бік Риму і імператор Майоріан в 458 році використав їх для остаточної ліквідації сепаратизму галло-римської знаті (за словами Аполлінарія Сідонія, імператорові ніс військову службу “весь Кавказ  і п’ючий скіфську воду Танаїс”) та усунення загрози з боку вестготської Іспанії. В 469 році вони під проводом воєначальника Павла розбили вестготів, але внаслідок загибелі самого Павла вся територія між Сеною та Луарою опинилася під військовою владою одного із союзників Риму – вождя салічних франків Хільдеріка, батька Хлодвіга (Людовіка І). Надалі Рим збільшував у Галлії та Італії кількість варварів, головним чином з Паннонії, як противагу вестготам та бургундам. Проте католицьке галло-романське населення (наприклад, Лютеції-Парижу, Вердена та Нанту), яке зблизилося з прийшлими аланами, неврами та іншими варварами із Сарматії та з римськими військовими гарнізонами, втворило міжетнічний симбіоз – “арборихи” (за Прокопієм Кесарійським, «Війна з готами», І, 12, 13-16), різко виступило проти франків, про що говорять “Житіє Женевьєви”, “Житіє Максима”, “Житіє Ремігія”, історики Григорій Турський та Прокопій Кесарійський. Але нова політична ситуація у вигляді загрози з боку вест- і остготів призвела до того, що франки пішли на союз із арборихами (ще раніше з потреби боротьби із саксами франки змушені були укласти з непокірними арборихами договір про ненапад) у війні з бургундами-аріанами, які загравали з місцевим католицьким населенням, відновлюючи їх юридичний статус як “римлян”, даючи згоду на змішані шлюби, встановлюючи судову рівноправність між місцевими жителями та бургундами, захищаючи майнові права. В 496 році франки-язичники прийняли християнство католицького обряду, на відміну від рештка германских племен, які були християнами-аріанами, і резиденцією короля проголосили Лютецію (Париж, лат. Paris “Рівне”), отримали від візантійського імператора багряну туніку і хламиду та розпочали підготовку до війни з вестготами-аріанами. В цій ситуації населення Галлії розділилося на прихильників франків та вестготів. В останньому випадку навіть не бралося до уваги їх аріанство та довготривала перед цим ворожнеча (наприклад, як чинило католицьке місто Овернь). В битві на полях Вугле біля Піктави (Пуатьє) вестготи зазнали поразки, а франки розширили свої межі до кордонів Бургундії. Подальша доля арборихів у Галлії виявилася незавидною, особливо після падіння від ударів мусульман їх покровителя –  вестготського королівства в Іспанії.  Арборихи стали доброю статтею доходу для франків як продані у рабство через посередництво іудейських купців (особливою ”славою” в цьому користувалися купці Вердену). Як правило, чоловіків вивозили в Іспанію, де кастрували і продавали у рабство у Єгипет. Узагальнено їх араби називали “сакалаба”, тобто “склавіни” (у писемних джерелах цей етнонім вперше згадується в 525 році у Псевдо-Цезаріуса і походить від кельтського sluag “спільнота, община, родичі, свої” та wene “венеди”, на відміну від підпорядкованих алано-сарматам “антів”; проте вже в далекій Західній Європі і Арабському світі нівелювалася ця відмінність між двома угрупуваннями праслов’ян – склавінами як носіями празько-корчакської археологічної культури і антами як носіями пеньківсько-мартинівської). В західноєвропеській традиції “склавiн / сакалаба” набуло власне значення “раб” (латин. sclavus, ст.-фр. sclave, ісп. esclaves). В арабомовних джерелах цих рабів також іменували “хасі” (“кастрат”), “хадім” (“слуга”) і навіть “устад / муалім / шейх” (“учитель”). Вони славилися своєю верховою їздою, стрільбою з лука та талантами, що давало можливість їм досягати вершин влади. Вони були відомі як хоробрі моряки. Зокрема, в 768 та 777 рр. арабський флот під командуванням Абдала бен Габіба ал-Сакалабі вдало штурмував портове місто Барселону. У Кордовському халіфаті при дворі Абдуррахмана ІІІ нараховувалося більше трьох тисяч пажів та євнухів сакалабського походження, а сакалабська гвардія відігравала важливу роль в усобицях. Наприклад, був у Кордові відомий учений муж сакалаб Фатін, після смерті якого залишилися велика книгозбірня та рукописи, а інший сакалаб на ім’я Габіб (ХІ ст.) написав працю “Чіткі та переможні докази проти тих, котрі заперечують чудові якості слов’ян”, де наводилася історія слов’ян в Кордові та зразки їх народної поезії [17, 8].
Продавши в рабство опонентів з коаліції “арборихів” франки зачистили підвладну їм Галлію від різних суперників з числа варварів, колишніх союзників вестготів, а також вихолостили пам’ять про них, залишившись єдиними володарями підвладного їм галло-римського населення. Слідами перебування праслов’ян в Галлії залишилися численні топоніми.
Щодо самої назви міжетнічної коаліції як “арборихи”, то вона була перекладом на розмовну серед  галло-романського населення  латинь (лат. arbor “дерево”) самоназви тої частини постчерняхівців (слов’ян та алан) Галлії, яка входила до  союзу з вестготами (пор.: “русичі” – “слов’яни, які в союзі з русами-норманами”), самоназвою яких було “тервінги”: гот. tairwiggos “мешканці лісів” ~ дв.-рус. “деревляне” (пор.: ст.-сл. “древо” ~ галл. dervo, dervus “дубовий ліс”, лит. derva “сосна”, англ. tree “дерево”, ст.-грец. drys “дуб” ~ дв.-сканд. drots, готськ. drauhts, дв.-ісл. drot, дв.-англ. dryht, др.-в.-н. truht “дружина, військо”, дв.-ісланд.  drottinn, дв-англ. dryhtin, дв.-верх.-нім. truhtin “володар”, ісланд. drottning “княгиня” < *dreu- “міцний, твердий”), польск. Drzewianie, нім. Drawein, Dravenische (поряд з синонімами Wenden, Wendland); древани (заселяли Ганноверську провінцію ще в ХVIII ст., і далі їх спіткала доля балтомовних пруссів), чехи (адиг. “чъыгы” – “дерево”;  як аварська назва західних деревлян). До приходу авар в 565-567 рр. від теперішньої Чехії до Дніпра простягалася єдина постчерняхівська празько-корчакська археологічна культура (V-VII ст. н.е.), атрибуйована як слов’янська і власне на її східній частині й формуються літописні деревляни – носії лука-райковецької культури (VII-X ст. н.е.), які, зрештою, підпорядковують собі і полянський Київ після смерті його засновників. У  тексті ІХ ст. “Баварський географ” серед слов’янських племен згадуються “Forsderen liudi”, а у трактаті Х ст. візантійського імператора Константина VII Багрянородного “Про управління імперією” (гл. 37) сусідами печенігів називаються ∆ερβλενίυοι (Derbleniuoi), Але, крім того, власне слов’янське слово “древо”, як зазначає І. Срезневський, означало ще й “палиця, кий” [18, 653, 734]. Як згадує літописець, у слов’ян перед дерев’янним ідолом Перуна “… яко богу жертву приношаху и огонь неугасимый зо дубового древле непрестанно паляху”, а з дна Дніпра і Десни піднято археологами чимало стовбурів дубів, у які були вбиті по дев’ять або чотири кабанячих щелеп іклами назовні і які стояли у свій час вздовж берегів цих рік [19, 309].
Виходячи з вищевикладеного, наважуємося запропонувати гіпотезу про те, що Кай-сенешаль, володар андекавів, тотожний легендарному епонімному предку давніх слов’ян – Кию-перевізнику, володареві антів-киян. 
Обидва характеризуються як “менш знатні” порівняно до традиційних правителів, але також є близькими до них: Кай – лицар-васал Круглого Столу Артура, короля зi статусом “імператора римської Кельтики”, а Кий оголошується “перевізником” на Дніпрі (проте порівняймо це з індоарійською традицією, де епонім-першопредок Ману має епітети “лоцман” і “стерничий”; також у переказі про Грааль король має визначення як “рибалка”, а батько Персефаля під час служби маврам носить на своєму щиті  як герб зображення якоря; праведні халіфи у суннітів наділяються епітетом “ті, що знають шлях”, араб. “раушдон”, що походить з іранського “ар-рахданія”, “ар-разанія”; у “Старшій Едді” в “Пісні Харбарда” перевізник Харбард, в якого перекинувся сам Одін, вступає у сварку з богом Тором; в “Сазі про Одді Стрілу” Київ називається “Кенугардом”, що букв. “городище човнів”). “Новгородський перший літопис молодшого зводу”, який зберіг сліди літописного зводу, що передує “Повісті временних літ”, крім розповіді Кия як “перевізника”, називає його ще “ловчим”. Проте, як говорять літописи, Кий був прийнятий із посольством у якогось невідомого могутнього правителя – “мав велику честь від царя” (літописець лише зазначає, що йому відомо про посольство, але невідоме ім’я великого правителя, хоча вважає його візантійським імператором). 
Обидва мають стосунок до подружної зради: братом Кая є Ланселот, який визволяє королеву Гвіневеру, звинувачену у подружній зраді, а наратив про Кия та його братів і сестру містить засвідчений в “Гетиці” Йордана та в сазі “Промови Хамдіра” сюжет про братів-росомонів, які мстять  Германаріхові за сестру (відповідно – Либідь і Сунільду, Сванхільду-“Лебідь битви”), страчену королем через звинувачення у зраді. Один з братів готського переказу та скандинавських саг (“Промови Хамдіра”, “Сага про Вольсунгів”) має ім’я Аммій або Хамдір (пор. з англ. hammer “молот, дубина, кий”; слов’янське ім’я другого брата Щека спіставляємо з дв.-англ. secg “чоловік-воїн”, а брату Хориву відповідає їх побратим Ерп, син Йонакра, другого чоловіка їх матері Гудрун).
В “Історії бритів” Кай (Кеудон), який командує загоном кінноти, і Бедуер гинуть у битві з римлянами. Бедуера ховають у місті його предків Байокі, а Кая (Кеудона) поховали у збудованому ним місті Кам (від франц. campagne “поле, рівнина”, “похід, кампанія”), яке ототожнюється зі столицею Нижньої Нормандії Кан (фр. Caen, лат. Cadomum) на ріці Орн (зокрема, тут похований перший норманський король Англії Вільгельм Завойовник). Місце поховання полянського князя Кия невідоме, хоча літописець настоює, що Кий із братами Щеком і Хоривом повернулися з походу на Дунай (у “Никонівському літописі” XVI ст. сказано про підпорядкування Києм своїй владі – “миром” і “мечем” – слов’янські племена і про боротьбу з болгарами) і поховані десь в районі Києва [26]. 
Але, крім Києва на Дніпрі, Кий заснував ще десь на Дунаї “градок”, який до часу літописця ще йому відомий і називався “Києвець” (тобто “Малий Київ”). І справді, назва “Київ” зістрічається більш шістдесяти раз на значній східноєвропейській території (крім Словенії) [20, с.145-150, карта 6]. Найімовірніше, ці топоніми мають визначення форпостів постчерняхівських племен (празько-корчацької культури) на шляху їх просування зі сходу на захід в VI-VII ст. 
 В “Історії бритів” також згадується друг і соратник короля Артура і Кая, “князя андекавів” (dux andegauensium), лицар на ім’я Голдінус (Holdinus), який  декілька раз називається «князем рутенів» (dux rutenorum), а в деяких джерелах сином Кеуса (Кау) називається Гільдас Премудрий (490-570 рр.), який спочатку мешкав у Ірландії та Уельсі, а в кінці свого життя – в континентальній Нормандії, де заснував монастир Руес. Саме Гільдас є автором історичної праці “Про розорення Британії”, в котрому викриває гріхи своїх сучасників. Знаменитий історик Беда Достойнохвальний широко використовував не тільки фактологію Гільдаса, але й її благочестивий пафос. Cпокусливим видається ототожнити Голдінуса, короля рутенів, з епонімом Галичиної Могили в Галичині [23 ; 24] (відомій в європейській географічній середньовічній традиції як Рутенея). О.С. Стрижак уважає, що рутени переселилися в Галлію з території Русі. Це, на його думку, пояснює появу тут назв з компонентом Рус- (Русіана, Руссільон, Русціно, Русітон та ін.) у досить показовому оточенні: “... Ідеться, насамперед, про ойконім Breucomagus, назву одного з міст племені “трибоки” (лат. Triboci; пор. “Трибоківці” на Львівщині). Згаданий ойконім походить від етноніма “бревки” (Breuki), носії якого в ІІ ст. жили над Середнім Дунаєм (у Паннонії), західніше гирла р. Тиси (тодішній Tibiscus). Дивно, але факт, що в бас. р. Десни, лівого допливу Дніпра, є потамонім “Бревський Колодязь”... Не менш цікавою є також назва поселення в районі верхнього Надрейня Augusta Rauricum (на схід від Базеля, — О.Г.), адміністративного центру племені рауріки (лат. Raurici). Цей етнонім на слов'янському грунті дає етнофоронім, сприйнятий як антропонім, “Рюрик” (дещо раніше О. Стрижак згадує про галльське м. Triuer, AugustaTreverorum, тепер – Трір,  назва якого нагадує літописного третього брата Рюрика “Трувора”, – О.Г.) ... Імовірніше, що в ... генеалогічній легенді (московських царів, які виводили себе від імператора Августа, – О.Г.) відбився топонім “Августа Раурікум” ... Якщо ж ми повернемося до гирла Рейну й попрямуємо за картою Птолемея, відомою під назвою “Tabula Evropae III”, уздовж Mare  Germanicu(m), Mare Britanicum, а також Mare Aquitanicum,  то завітаємо до племен Morini (див. с. Моринці на Україні), Calletue (пор. прізвище “Калета” на Краківщині, Польща), Veneli (є прізвище “Венелін” на Закарпатті), Veneti (сюди ж етнонім “венеди”, з яким пов’язують етногенез слов’ян) та ін. Над Середземним морем жили Rutheni; пор. наших книжних (чи тільки?) “рутенів” ... із галльського Ruth-//Reuth- (пор. кельт. reuth “поле”, а також д.-р. “поляне, яже нині зовомая Русь”)…» [21, 201], з чим ми співставляємо дв.-інд. kshetra “поле”, “район, область” > “кшатрії” як “каста воїнів”. О. Пріцак наводить зауваження дослідника Дж. С.П. Тетлока про те, що фризи і фламандці у “Історії бритів” виступають під іменем “рутени” (ruteni) і що їх вперше згадує Юлій Цезар і з їхнього берега він вперше побачив острів Британію. В валлійській повісті про короля Артура “Brut y Brenhinedd” земля фризів відома під іменем Rwytwn, Rutein, а порти Саутгемптон та Річборо у деяких джерелах також називають портами рутенів. Столицею рутенів був Сегодунум, включений римлянами у мережу торговельних шляхів і згодом перейменований на Rutena чи Rutenis, від чого походить сучасна назва Rodez [22, 814-815]. Славнозвісне місто Альба, столиця катарів-альбігойців, що підтримували значні зв’язки зі слов’янскими соратниками (богомилами), було центром саме південної частини Рутенії.  Тому можемо припустити,  що століттями пізніше тим самим шляхом на захід уздовж Дунаю, яким прийшли у Галлію рутени, прибули до своїх родичів й належні до “кельтського культурного кола” слов’яни-анти (“псевдо-андекави”) під проводом свого князя Кия (Кая “Артурівського циклу”).

1.	Кретьен де Труа. Ивейн, или Рицарь со львом // Средневековый роман и повесть / вступ. ст. и примеч. А.Д. Михайлова. – М. : Худож.лит-ра, 1974. – 639 c. 
2.	Иванов В.В., Топоров В.Н. Этимологическое исследование семантически ограниченных групп лексики в связи с проблемой реконструкции праславянских текстов //  Славянское языкознание: VII Мждународный съезд славистов : доклады советской делегации. – М. : Наука, 1973. – С. 153-169.
3.	Starobinski J. Les mots sous les mots : Les anagrammes de Redinand de Saussure: essai. – Paris : Gallimard, collection, «Le chemin», 1971. – 168 p.
4.	Иванов Вяч. С. Происхождение имени Кухулина  // Иванов Вяч. Вс. Избранные труды по семиотике и истории культуры. – М. : Знак, 2009. – Т. 5. Мифология и фольклор. – С. 79-87.
5.	Гуцуляк О.Б. Літописні тиверці, їхній «толк» і таємнича Оратанія // Вісник Прикарпатського університету. Історія. – Ів.-Франківськ: Плай, 1999. – Вип. ІІ. – С. 26-36.
6.	Котляр М.Ф. Князь Кий // Котляр М. Ф. Історія України в особах: Давньоруська держава.— К. : Україна, 1996.  – 240с. – Режим доступу: http://www.haidamaka.org.ua/0148.html
7.	Потебня А.А. О мифическом значении некоторых обрядов и поверий. I. Рождественские обряды // Чтения в Императорском Обществе истории и древностей российских при Московском университете. – 1865. – Кн.2. Апрель-июнь. – С. 1-84.
8.	Потебня А.А. О мифическом значении некоторых обрядов и поверий. II. Баба-Яга // Чтения в Императорском Обществе истории и древностей российских при Московском университете. – 1865. – Кн.3. Июль-сентябрь. — С. 86-232.
9.	Алексеев С.В. Славянская Европа V-VI вв. / С.В. Алексеев. – М. : Вече, 2008. – 448 с.
10.	Иванов В. В.,  Топоров В. Н..  Проблема  функций  кузнеца  в свете  семиотической  типологии  культур  // Материалы  Всесоюзного  симпозиума  по  вторичным моделирующим  системам  I  (5). – Тарту,  1974. – С.  87-90.
11.	Вольф М.Н. Ранняя греческая философия и Древний Иран. – СПб. : Алетейя, 2006. – 222 с.
12.	Бибиков М.В. Архаизация в византийской этнонимии // Этногенез народов Балкан и Северного Причерноморья : лингвистика, история, археология / Отв. Ред. Л.А. Гиндин. – М. : Наука, 1984. – С.30-36.
13.	Щукин М. Рождение славян. Из истории вопроса. Два пути ретроспективного поиска // Стратум. Структуры и катастрофы. – СПб. : Нестор, 1997. – http://krotov.info/lib_sec/25_sch/uk/in_1997.htm
14.	Алексеева Т.И. Антропологический состав восточнославянских народов и проблема их происхождения // Этногенез финно-угорских народов по данным антропологии. – М.: Наука, 1974. – С. 69-76. 
15.	Широкова Н.С. Древние кельты на рубеже старой и новой эры. – Ленинград: Изд-во ЛГУ, 1989. – 222 с.
16.	Dvornik F. The Making of Central and Eastern Europe. – London : Polish Research Centre, 1949. – 350 p. ; Second edition Gulf Breeze, Florida : Academic International Press, 1974. – 350 p. (The Central and East European Series, volume. 3).
17.	Кобычев В.П. В поисках прародины славян. — М.: Наука, 1973. — 168 c.  
18.	Срезневский И.И. Материалы для Словаря древнерусского языка по письменным памятникам / Издание Отделения русского языка и словесности Императорской Академии Наук. — СПб : Тип. Императорской Академии Наук, 1893. — Т.1. А-К. — 1414 + 16 c.  
19.	Славяне Юго-Восточной Европы в предгосударственный период / В. Д. Баран, Е. В. Максимов, Б. В. Магомедов и др. АН УССР. Ин-т археологии; Редкол.: В. Д. Баран (отв. ред.) и др. – Киев : Наук. думка. 1990. – 485 с.
20.	Трубачев О.Н. Этногенез и культура древнейших славян : лингвистические исследования / 2-е изд., дополн. – М. : Наука, 2003. – 489 с.
21.	Стрижак О.С. Етнонімія Птолемеєвої Сарматії : У пошуках Русі. – К. : Наук.думка, 1991. – 224 с.
22.	Пріцак О. Походження Русі. Стародавні скандинавські саґи і Стара Скандинавія. – К. : Обереги, 2003.— 2003. – Т. 2. – 1304 с.
23.	Гуцуляк О., Дрогомирецький П., Томенчук Б. До проблеми Галичиної могили (Scando-Slavica у Верхньому Подністров'ї) // Галичина : всеукраїнський науковий і культурно-просвітній краєзнавчий часопис. – Івано-Франківськ, 2005. – №11. – С.14-26.
24.	Гуцуляк О., Дрогомирецький П., Томенчук Б. Королівство священних вершин (Scando-Slavica у Верхньому Подністров’ї) // Галичина : всеукраїнський науковий і культурно-просвітній краєзнавчий часопис. – Івано-Франківськ, 2006/2007. – №12-13. – С.8-33.
25.	Килох и Олвен // Мабиногион. Волшебные легенды Уэльса / Пред. В. Эрлихман. – Москва : Научно-издательский центр "Ладомир", 1995 . – Режим доступа: http://www.fbit.ru/free/myth/texty/mabinogi/007.htm
26.	Рыбаков Б. Кто основал Киев? // Наука и жизнь. – 1982. – №4. – Режим доступа: http://www.balto-slavica.com/forum/lofiversion/index.php/t15857.html
27.	 Cai // https://cy.wikipedia.org/wiki/Cai ; Cei // https://br.wikipedia.org/wiki/Cei ; Cei fab Cynir // https://de.wikipedia.org/wiki/Cei_fab_Cynyr ; Keu // https://fr.wikipedia.org/wiki/Keu; Sir Kay // https://en.wikipedia.org/wiki/Sir_Kay